Vi bestemmer os for at nå til Månen...
Vi bestemmer os for at nå til Månen i dette årti.
Ikke fordi det er nemt, men fordi det er svært.
- Se engang. - Hvor smuktl
Det er et af de største øjeblikke i mit liv...
Afsnit tolv
I århundreder
har månerejser blot været konfuse og dumdristige fantasier.
Kun guder og supermænd kunne udholde
så lang en rejse.
Men i begyndelsen af det 20. århundrede
steg mennesket til vejrs med mekaniske vinger
og overvandt tyngdekraften og udvidede mulighederne.
Derefter blev Månen et mål, som var inden for rækkevidde fra Jorden.
Hvis mennesket kunne bygge en flyvemaskine,
så kunne en maskine også bringe mennesket til Månen.
Dét var bare et spørgsmål om tid.
Fra december 1 968 til december 1 972
drog 24 mennesker til Månen,
og halvdelen af dem gik på Månens overflade.
Ni gange rejste man de 400.000 km
fra Jordens tryghed til Månens tomhed,
og hver rejse var farlig og kostbar.
Evnen til at virkeliggøre rejserne
gør menneskeheden til noget enestående.
Vores stræben og ihærdighed
og vores vilje til at ofre tid, kræfter og liv
i det langsommelige hårde slid for at overvinde problemerne
ét efter ét...
Det allervigtigste
var menneskets evne til at forestille sig det umulige.
Forestillingen om at det kunne lade sig gøre,
var det allerførste skridt på vejen fra Jorden til Månen.
"Jeg foreslår en rejse til Månen!"
Jeg var meget energisk i 1 902.
Filmskaber, interviewet 1954
Jeg arbejdede for Georges Méliès, som jeg havde truffet i Théâtre Houdin i Paris.
Han var begyndt at arbejde med film,
og jeg var forelsket i det trylleri, der kom ud af hans kamera.
der ikke var så forskelligt fra dem, man bruger nu.
Man filmede almindelige ting. F. eks. et tog, som ankom til en station.
Eller en mur, som blev revet ned.
En dag sagde han til mig:
"Jean-Luc, jeg vil fortælle en fantastisk historie med mit kamera."
"Jeg vil tage folk med på en forbløffende rejse."
Jeg troede, han mente et konkret sted...
Lyon eller Marseille.
Men han sagde: "Lad os rejse til Månen."
Jeg sagde: "Hvad med Nice? Dét er nærmere."
Men Månen strålede i monsieur Méliès' øjne.
Og han konstruerede og byggede dette i sit studie i Montreuil...
Monsieur Méliès havde opført det største filmstudie i verden.
Fra 1 896 til 1 91 3 producerede han over hundrede film.
Den ene mere magisk og opfindsom end den anden.
Skuespillere, visual effects-specialister, tømrere, kostumefolk...
Alle var under direkte ledelse af monsieur Méliès.
Jean-Luc! ...Jean-Luc!
Ja...
For meget krudt. Han brænder min kulisse af.
Ikke for meget krudt!
- For lidt gør sig ikke på filmen. - For lidt... så er alt vores arbejde spildt.
Jeg bruger så meget, som monsieur Méliès forlanger.
- Lad os se en prøve. - Ja.
Prøv, når jeg har talt til tre.
En, to, tre!
- Idiot! ...AIt for meget! - Nej, det er perfekt.
Perfekt... Hverken mere eller mindre.
Monsieur Méliès overvågede hvert eneste optagelses-minut.
Han var også filmens hovedperson, professor Barbenfouillis.
- Er kværnen klar? - Jeg finder ud af det.
Er kværnen klar? Ja eller nej?
Vi kæmper med lyset.
Monsieur Méliès, vi er næsten klar.
Jeg er ikke længere Georges Méliès. Jeg er professor Barbenfouillis.
Op med den! Højere!
Godt.
- Er kværnen klar? - Kværnen er klar!
Så start kværnen!
Alle snakker. Der er spændt forventning.
Astronomerne kommer!
Meget selvsikre.
Struttende af stolthed.
Glimrende. Og nu træder pagerne ind.
De overrækker kikkerterne.
Kig beundrende på dem, astronomer.
Respektfuldt.
Og nu kommer Barbenfouillis.
Jeg bukker for jer... I knækpølser.
Og nu tager jeg min...
Vær parat...
Løft kikkerterne over jeres hoveder.
Stands kværnen!
Ind med stolene!
Méliès fik os til at standse optagelsen
og komme løbende med nye rekvisitter.
Vi foretog ændringen, løb tilbage,
startede kameraet... Og voilal
En magisk special effectl
Jeres kikkerter blev forvandlet til taburetter!
Sid ned, mine herrer.
Vi skal skabe en kæmpekanon,
som skal affyre et hult projektil, som rummer mig og jer.
I mumler, fyldt med skepsis.
Projektilet vil bevæge sig hele vejen
fra Jorden til Månen.
Men I siger, det er galskab.
I siger, det er umuligt. Og jeg siger, det ikke er umuligt.
Kom... Sig, at jeg er skør.
- Du er skør. - Hvor vover du!
Kaos i Astronomisk Selskab!
Slagsmål blandt videnskabsmændene!
Alt dette, blot fordi jeg foreslår en rejse til Månen.
"Fjern det hvide tørklæde..."
Jeg synes selv, det blev godt.
T minus to timer og 25 minutter.
Jeg er den sidste, som gik på Månen.
Kaptajn, Apollo 1 7
Men folk er skide-ligeglade.
Må jeg sige "skide"?
Jeg kan hævde at være den sidste, som satte foden på Månen.
Jeg kom ud af LM'en efter Gene på den første måne-vandring.
LM-pilot, Apollo 1 7
Så jeg er den 12. og sidste person, som satte fodspor deroppe.
Men i restauranter henvender ingen sig til mig på grund af dét.
Jeg tør vædde 50 dollars og en pose basser på,
at ingen kender navnene på de to sidste, som gik på Månen.
Leder af Flight Operations
Og grunden er, at de ikke døde deroppe.
De fløj en fejlfri mission, gjorde en stor indsats
og vendte helskindet tilbage.
Men ingen uden for NASA kender deres navne.
Eugene Cernan var en veteran-astronaut,
som foretog en rumvandring fra Gemini 9 i 1 966.
Udmattet og overophedet i rumdragten tabte han 7 kg under anstrengelserne.
I håb om fortsatte bevillinger til rumprogrammet fra Kongressen
søgte han jobbet som kaptajn på Apollo 1 7
i stedet for at tage jobbet som LM-pilot på John Youngs Apollo 1 6-flyvning.
Harrison Schmitt, kaldet "Jack",
tog med særlig iver til Månen.
Han var den første og sidste forsker, som tog af sted.
Uddannet geolog - og astronaut af lyst.
Han havde deltaget i træningen af alle dem,
der havde gået på Månen før ham, og han var nær ved ikke selv at komme derop.
- Til lykke! - Med hvad?
Det var i tv. Du skal til Månen!
Apollo 1 7... Du skal med.
Jeg har ikke hørt et kuk.
Endelig sender de en af os.
Det første æggehoved på Månen! Tag en drink!
Nej... Jeg fejrer ikke rygter.
Kom nu!
Harrison Schmitt...
Min søster.
Jeg har ikke hørt noget. Jeg giver dig besked, hvis det sker.
- Farvel. - Hvad venter de på?
NASA tøver altid.
Harrison Schmitt...
Javel.
Jeg vil yde mit allerbedste.
Tak.
Din drink, min herre.
Mine herrer...
Skål for Månens udforskning.
De angrede måske deres beslutning.
Jeg havde meget bestemte meninger om landingsstedet på Månen,
og dem foreslog jeg.
Jack generede sig ikke for at ringe til USA's præsident,
hvis han havde en idé om, hvad vi skulle udrette med Apollo.
- En fjerde månevandring. - Ja ... Og landingsstedet.
Men flyve-reglerne blev ikke ændret.
Jack og jeg fik ikke den 4. vandring.
Kraft fortalte mig en dag meget bestemt,
hvordan det skulle gå for sig.
- Gene... - Ja?
Fjern det hvide halstørklæde.
- Hvad? - Lad være med at spille flyverhelt.
Jeg behøver ikke flere Apollo 1 7-ideer
fra dig og din makker.
En ekstra måne-vandring! ...I er heldige, at missionen overhovedet bliver til noget.
Mange mener, at vi bør stoppe legen.
Systemet kan ikke presses mere. Vægten er så kritisk,
at man overvejer færre hæfteplastre i førstehjælpskassen, 6 plastre i stedet for 12.
Nu er det nok.
Her er den vigtigste missions-regel. Få den tatoveret på øjenlåget.
"Tag ingen chancer. Vend levende tilbage."
"De Uforfærdede Rejsende!"
Stille og roligt... Smil!
Ligesom i sine teater-produktioner
var Méliès en fanatisk tilrettelægger.
Sker der uheld, må I reagere kvikt.
Når noget gik galt, så gik det galt
... og han skældte ud.
- Sådan. - Udmærket, piger.
- Fyr dem der! - I er fyret.
Når det gik godt, var han heller ikke så slem.
Sådan er det at arbejde for et geni.
Men det var ikke under optagelserne, at Méliès viste sine magiske evner.
Det var i laboratoriet og i klippe-rummet,
hvor han præsterede noget fantastisk.
Noget, som aldrig før var set.
En helstøbt, fantastisk historie, fortalt i én pragtfuld film.
Jeg ved ikke, mester... Der er mange klip. Meget lim... Jeg håber, der holder.
Ellers får du ingen suppe.
Det er alligevel en rædsom suppe.
Hvor vover du! Er den klar?
Lad os se.
De uforfærdede rejsende.
De vinker...
Og kryber ind i projektilet, som skubbes ind i kanonen
af mange unge skønjomfruer.
Ja... Vink til os.
Overtoning, sammenkopiering,
dobbelteksponering.
Monsieur Méliès var et geni.
Mester... De er et geni.
Kanonen, klar til affyring... Bang!
Uret er startetl
Apollo har forvandlet midnat til daggry.
Cernan, Evans og Schmitt
flyver nu i det automatiske krængnings-program
på USA's og måske menneskehedens sidste rejse til Månen.
Tre mænd i kommando-modulet America
med måne-landeren Challenger på slæb... på vej til Månen.
Det meste af verden og det meste af Amerika betragter Apollo
som noget uinteressant... eller spild af penge.
Nu er vi her endnu en gang, så nær de vældige kræfter,
rettet imod et så himmelsk mål som Månen.
Man kan undres og spørge: "Hvordan har vi gjort det?"
"Hvordan har vi sendt mennesker til Månen?"
"At se Jorden én gang er nok."
Houston, nu træder jeg ned på Taurus-Littrow...
Ingen på Jorden
så Gene Cernan sætte fødderne på måne-overfladen.
Eller Jack Schmitt.
Tv-kameraet kunne ikke fungere,
før måne-bilen havde fået strøm.
Men så kom der knivskarpe billeder fra Månen
til hele verden fra et kamera,
som blev styret fra Mission Control af Ed Fendell.
Det tog sekunder, før hans kommando nåede Månen,
og billederne nåede ned til Jorden.
Han styrede det velsagtens mest enestående tv-show nogensinde.
Seer-tallene var i bund.
Nyhedsoplæser
Tv-stationerne ville ikke dække missionen, bortset fra i morgen-tv
og i spredte nyhedsindslag.
I juli 1 969
gik hele verden i stå
for at se Buzz og Neil foretage "et kæmpeskridt".
Billedet var så dårligt, at mange ikke kunne tyde det.
På Apollo 1 2 strejkede farve-kameraet, så der var intet i tv.
Uanset hvad de prøvede.
Apollo 13...
var en nyheds-begivenhed helt ulig nogen anden i historien.
Men der skulle gå næsten et år,
før Al Shepard kunne øve sig i sit golf-slag.
Apollo 1 5 og 1 6 havde både måne-bil og farve-kamera.
Men denne gang...
Denne gang var der ingen, der kiggede.
Folk havde andet at lave.
Farve-tv fra Månen...
tog nogle få øjeblikke af deres tid...
Ikke mere.
Hvor er jeg?
I et paradis for en geolog!
Jeg tjekkede lige, at boret fungerer.
Og jeg gav mig tid til en lille tår vand.
- Hvad er det? - Det må være Ron.
Houston... Sig til Evans, at han har sin VHF tændt.
Utroligt.
Trykkede du igen på en forkert knap?
Nej... Skærmen på bilen.
Jeg ramte den med hammeren.
Åh, nej.
Jeg kunne ikke standse, før skaden var sket.
Jeg må anbringe måleinstrumenterne hér.
Vi må sætte skærmen på,
ellers bliver alt dækket af støv.
- Jack, er der tape under mit sæde? - Ja.
Jack...
Jack... Giv dig selv 30 sekunder til at kigge
op over syd-massivet imod Jorden.
At se Jorden én gang er nok.
Hvert ledigt sekund prøvede jeg at indprente mig alt, hvad jeg så.
Jeg koncentrerede mig helt, om det, jeg gjorde,
og det, jeg så.
Jeg prøvede hele tiden at få et glimt af Jorden.
Og jeg tænkte på dette store eventyr,
jeg oplevede i tiden, rummet, virkeligheden.
Deroppe var den, omgivet af...
...det tomme rum.
Det mest dybsorte, man kan forestille sig.
Jeg så, at det var nat i England og frokosttid i Texas...
med ét øjekast.
Som var jeg passager i en tidsmaskine
med et stort panoramavindue.
Jeg kiggede bare.
Jeg kunne ikke få nok.
Jeg kiggede på stenene. Vores tid var yderst knap.
Det bedste observations-redskab er et par trænede øjne
og en uddannet hjerne, som kan bearbejde informationerne.
Det var et fantastisk ekskursionssted.
Og jeg kiggede på stenene.
Man kunne se lagene i den geologiske historie...
Det var derfor, jeg var der.
Efter store problemer med gravimeteret
og måne-instrumentpakken
og tidskrævende reparation af skærmen
kunne Cernan og Schmitt kun køre
halvt så langt som planlagt.
Da de var tilbage i Challenger og havde genoprettet trykket på 5 psi,
havde de to månevandrere været ude i 7 timer og 1 2 minutter.
Næsten tre gange længere end
alle Neil og Buzz' vandringer i Stilhedens Hav.
Og Apollo 1 7 havde endnu to månevandringer tilbage.
Prøvel
"Vulkaner på Månen!"
Her er vi. Vi er landet på Månen.
Ud, alle sammen!
I er opstemte og forundrede!
Se det forbløffende sceneri!
- Bjergene. - De kommer ud.
Løft armene.
Og så standser vi kværnen.
- Stop kværnen. - Kan vi flytte den?
En, to, tre.
- Hurtigt. - I må ikke flytte jer.
Vi gør det hurtigt.
Op med armene.
- Hold armene oppe. - Start kværnen.
Flyt jer, så kværnen kan se Jorden.
- Vend jer igen. - Jorden hæver sig.
Langsomt op med Jorden. Ned med bjergene.
Sænk den lidt.
Nej, først skal Jorden stige op.
- Op med Jorden. - Sænk bjergene.
Længere ned med bjergene. Op med Jorden, sænk bjergene.
Det bliver perfekt i morgen, mester.
Klar... Vulkan!
Vulkan!
Bum!
Vulkanerne skal være længere tilbage.
I gør det elendigt, men beklager jer alligevel.
Rejs jer og stræk jer.
Her er der.
Det skal nok gå.
- Det skal nok gå. - Lad os tildække os med tæpperne.
Specielle måneskins-tæpper.
Vi vil ligge på Månen og drømme om stjernepigerne.
Så kommer stjernepigerne.
Når solen er over taget, filmer vi scenen.
Hvis vi får sol, mester.
Herre, lad os få sol.
"Det er stadig orange!"
Godmorgen, Challenger. Vi har noget særlig musik til jer
fra gutterne i Cal Tech.
Kaptajnen kører måne-bilen.
Når vi kørte ned ad en skrænt, lod jeg bilen krænge over i Jacks side.
Ikke én gang var det omvendt.
Tit var der kun tre hjul på jorden,
og jeg var bange for at rulle rundt.
Farvel.
Ved den anden måne-vandring
var Cernan og Schmitt godt udhvilede
og havde overstået de tidskrævende opgaver.
Jeg tror, der kommer en mere.
Der var 1 0 test-steder,
og astronauterne kørte over 8 km bort fra den trygge Challenger
for at udføre så meget arbejde i den afsatte tid
som menneskeligt muligt.
Mens astronauterne kørte på Månen,
var der ingen tv-signaler.
I Houston styrede flyvelederen Gerry Griffin aktiviteterne
gennem CapComs Bob Parker,
som sørgede for, at astronauterne overholdt tidsplanen.
Krængning og hældning skal være ret flad.
Brug samme blænderåbning på både 500- og 70 mm-objektivet.
Gene, du kan tage nogle fotos af bjergene, hvis de ser interessante ud.
Sikke noget at sige.
Billederne frem til forestiller klippen
oven på hævningen på syd-massivet.
Her er noget anderledes!
En gul-brun klippe med adskillige pletter.
En prøve med så stærke farver på Månen
tyder på vulkansk aktivitet
og tidligere tilstedeværelse af vand eller ilt.
Det var sådan et fund,
man gerne ville gøre på Månen.
Men det viste sig at være for godt til at være sandt.
Det var bare et genskin,
som narrede mig.
Et genskin fra måne-bilen.
Jeg troede, jeg havde fundet noget.
Men jeg tager en prøve alligevel.
SCB32EZ er bare endnu et fragment.
"Bare endnu et fragment..."
Men det gav et lille spjæt i geologerne i Houston.
Jack var jo en af os, og vi troede ikke, han ville lyve for os.
Leder af geologitræning for astronauter
En geolog må være ulasteligt hæderlig.
Dén lille episode...
ophidsede os et øjeblik.
Hvad andet kan skinne fra måne-bilen?
Har den baglygter?
- Hjulkapsler. - Måske har han parkeringslyset tændt.
Ophids os ikke igen, Jack.
Et krater med tydeligt mørkere kant.
Området omkring det er ret stenet, bortset fra den vestlige del.
Bunden er ret knoldet,
som vi også så på Apollo 15-fotoet.
Hvis vi geologer havde fået vores vilje,
så burde Jack have sit eget tv-kamera
af hensyn til geologerne på Jorden.
Gene... Luk op for tv'et.
Knolden i midten
er meget knudret og forreven.
De andre dynger på bunden
er vist løsrevne sten. Som om de stammer fra siden.
- Der kommer det. - Sådan.
Gene, flyt dig... Væk!
- Kom nu væk, Cernan! - Krater-kanten, Jack.
Tag en prøve af dén.
En stor, kraftigt fragmenteret klippe
lige på kanten.
Hvor på kanten? Vi kan ikke...
Det ligner klinopyroksin gabbro på Jorden.
Tydeligt krystallinsk.
- Har I et tv-billede? - Ja... Flyt dig!
Ja, vi har et billede. Puds objektivet,
før du flytter dig.
Jeg tager en hurtig panorering, mens jeg venter på dig.
Okay.
Hov... Der er orangefarvet overflade.
Der er orangefarvet overflade.
Jeg kunne høre på Jacks stemme,
at den orange overflade var virkelig.
Vi ville bare se det på tv.
Overalt... Det er orange.
- Han siger... overalt! - Zoom ind på det!
- Se godt efter. - Få et billede af det.
Lad sollyset falde i den rette vinkel.
- Det er rigtigt... Jeg kan se det. - Det er orange.
Lad mig skubbe visiret op.
Stadig orange!
Jeg må grave her, Houston.
Det er næsten samme farve som LMP-mærkaten på mit kamera.
Oxyderet materiale på Månen?
Ja, det ligner oxyderet ørkensand.
Der er en orange stribe
- langs kraterkanten. - Hele vejen rundt?
Det ligner bestemt påvirkning fra vulkansk gas.
Vulkansk aktivitet!
Desværre var det ikke
vulkansk gaspåvirkning... og det var ikke oxyderet.
Det var helt normale foreløbige antagelser
om en ikke analyseret prøve.
Det viste sig at være orange vulkansk glas
fra en ild-fontæne for 3. milliard år siden.
Men dét mindskede ikke begejstringen
eller fundets betydning.
Jack og jeg foretog en grundig
2. måne-vandring.
En af de bedste måne-vandringer i hele Apollo-programmet.
Der var én ting, jeg gerne ville gøre derude.
For min datter Tracy.
Lovede han at tage noget med tilbage?
Jeg bad om en månesten.
Han sagde, at han ville prøve,
men ellers ville han give mig en månestråle.
- En hvad? - En månestråle.
En månestråle.
Enten tager han gas på dig, eller du tager gas på mig.
Det sagde han.
Min far havde lovet
at gøre noget særligt deroppe.
Han ville skrive mine forbogstaver i månestøvet.
Så ville jeg være den eneste lille pige, hvis navn stod på Månen.
Bogstaverne ville blive stående i tusinder af år
ligesom hans fodaftryk.
Men jeg var kun 9 år
og havde meget lidt begreb om, hvad han mente.
Månen er cirka fem gange så stor som Afrika.
Apollo-missionen tilbragte 1 2 dage på måneoverfladen,
men mindre end 3,5 dage med egentlig udforskning af overfladens mysterier.
I 7 5 timer stod Challenger i Taurus-Littrow-dalen, -
og besætningen hvilede kun i 24 timer.
Jeg sov ikke meget. Jeg blundede bare.
Jeg vågnede tit.
Jeg kunne bare ikke sove.
Jeg sad ikke og skrev digte.
Men tanken om, hvor jeg var, holdt mig vågen.
Jeg var slet ikke bange.
Men tanken om dette fantastiske projekt
gjorde det umuligt at sove.
Jack sov som et spædbarn
og drømte sikkert dejligt.
"Den dag så jeg det umulige!"
Den sidste dag på Månen
var Jorden aftaget 1 5 procent.
Denne dag ville mennesket tilbringe de syv sidste timer
i en anden verden.
Jo længere man bliver på Månen,
jo større er risikoen for fejl.
Jeg kan uden tøven sige,
at selv om intet gik galt,
så var den sidste måne-vandring det mest nervepirrende i min tid i NASA.
- Bekræftet. - Så åbner de lugen.
- Jeg kan se dagslys. - Lugen er åben.
Jeg er stadig på 4,5 psi.
Nu er jeg ude på platformen
og går ned ad stigen.
Held og lykke, Apollo 1 7.
3. og sidste månevandring
Jeg husker tydeligt mit besøg i Mission Control.
For det var dén dag, jeg så det umulige.
Jeg vidste, at amerikanerne havde gået på Månen.
Jeg havde set fotos.
Men at være dér i Houston, mens det skete,
dét gjorde noget ved min bevidsthed, som var nyt for mig.
Det skete dét øjeblik, da manden, som styrede kameraet,
vendte det imod Jorden og zoomede ind... meget langsomt.
Og billedet var bare godt.
Man kunne se havene, kontinenterne og skyerne.
Pludselig gik det op for mig,
at vi kiggede på os selv.
Som om vores øjne var på Månen,
og vi kunne vende dem
og se alt, hvad vi havde,
og alt hvad vi vidste... på samme tid.
Jeg havde lyst til at spæne ud og vinke til Månen
og spæne ind igen for at se, om jeg kunne se mig selv.
Vendepunkt-klippen havde fået sit navn,
fordi det var det fjerneste sted fra Challenger
på den sidste måne-vandring på Apollo 1 7- missionen.
Ovenfra lignede det en stor klippeblok,
som var skredet ned i dalen,
men det var i virkeligheden fem klipper, som hver var på størrelse med et hus.
"Du milde!"
Ved Vendepunktet burde jeg have gjort det.
Min datter Tracys forbogstaver på en af de klipper
ville være et fantastisk billede.
TDC... i månestøvet til evig tid.
Men jeg var for træt til at gøre det.
Jeg kan ikke nå toppen,
men jeg må finde et sted, hvor jeg kan panorere.
Jeg må have lidt vand.
Okay.
Tilbage på mellemniveau.
Dét køler én meget hurtigt.
Dér er Challenger...
Du milde!
Måne-modulet var tre km borte. Dét var vores hjem.
Og vi arbejdede på nord-massivet
som to gæve håndværkere.
Folk kan tale om, hvordan det er at tage til Månen
og bo og arbejde på Månen,
men jeg har prøvet det.
Jeg havde et hus deroppe. Og et job.
Og jeg boede deroppe i tre dage.
Jack, når vi er færdige med test-sted 8,
så har vi været i hele dalen.
Dét var også meningen.
Jeg troede ikke, vi ville nå det fjerneste hjørne.
Pokkers! Kaptajnen faldt.
- Er du okay? - Ja, kaptajnen er okay.
Når man er træt og næsten færdig,
og man tror, at alt går perfekt,
så kan der ske noget frygteligt.
Så kan katastrofen ske.
Endnu et angreb fra de vilde...
Men de undslipper seloliterne
og er klar til at forlade Månen.
Fare!
Overlever de? ...Javist! De er jo ledet af professor Barbenfouillis.
Monsieur Méliès var på tærsklen til berømmelse og storhed
og nær ved at blive meget rig.
Puf! ...Vildmanden fra den anden verden forsvinder.
Puf! ...Igen og igen.
Han fortjente det, for han havde jo skabt "Le Voyage Dans La Lune".
Men så brasede det hele sammen.
På vej hjem plasker de ned i havet.
De synker dybere og dybere. Kommer de op?
Ja, de stiger op til overfladen,
og flåden sejler dem sikkert i havn.
Jeg vil vise min film i Amerika.
Lave kopier... Bringe dem til New York,
leje et biografteater og lade rygtet om min film sprede sig
ud over dette vældige, rige land.
Jeg tjener en formue.
Stakkels monsieur Méliès.
Han vidste ikke, at "Le Voyage Dans La Lune"
allerede blev vist i Amerika.
Og han fik aldrig en penny for det.
Agenter for geniet og tyveknægten Thomas Edison
havde set filmen i London.
De bestak biografdirektøren
og fik filmen kopieret
i mange eksemplarer.
Filmen var en sensation i Amerika.
Den indspillede en formue,
men ikke én penny
havnede i monsieur Georges Méliès' lomme.
Få år efter gik han fallit.
"Lad mig kaste hammeren."
- Du burde have tv-billeder. - De får vi.
- Gør I? - Ja.
Lad mig se.
Sidste måne-vandring var næsten afsluttet.
Gene kørte måne-bilen et stykke bort fra Challenger
til dens sidste hvilested.
En parkeringsplads, hvor den stadig står i dag.
Klemmerne på den reparerede skærm
skulle han bruge i LM'en ved opsendelsen.
Den ubeskadigede skærm tog han med som souvenir.
Trods tidnød og en lang gåtur tilbage til landingsstedet
kastede kaptajnen på Apollo 1 7
et sidste blik på sit hjem på Månen.
Og så udførte han en sidste meget privat opgave.
Mission Control meldte, at tiden var ved at løbe ud.
Jack gjorde de sidste poser med uvurderlige måne-prøver klar
til hjemrejsen.
Uret tikkede og ilten svandt for hvert åndedrag.
Og den eneste forsker, som havde gået på Månen, måtte melankolsk erkende,
at måne-opholdet nu var slut.
I skal være i LM om 15 minutter
- på grund af iltmangel. - Forstået.
Så har jeg ikke brug for min hammer længere.
Bed dem skynde sig.
Skynd dig ind.
Vi har 1 4 minutter.
- Lad mig kaste hammeren. - Okay.
Lad mig lige kaste hammeren.
Værsgo. Du fortjener det.
Som geolog må du være hammerkaster.
- Klar... - Ram ikke LM'en.
Nu er jeg alene på overfladen.
Derfor er jeg den sidste mand på Månen.
Jack var allerede inde i Challenger, så jeg var alene derude.
Det sidste fodaftryk på Månen...
Det er tilfældigvis mit skonummer.
Jeg tager menneskehedens sidste skridt
på Månen i denne omgang.
Men inden alt for længe
vil historien konstatere,
at USA's rumfarts-indsats i dag har
formet menneskets fremtid i morgen.
Vi forlader Månen fra Taurus-Littrow
på samme måde, som vi kom.
Om Gud vil, vil vi vende tilbage med
fred og håb for hele menneskeheden.
God rejse for besætningen på Apollo 1 7.
- Maskin-override. - Okay.
Rate: 25 grader pr. sekund.
- 25. - Fire dyser.
- Balancering: tændt.
Tag et sidste kig på Taurus-Littrow-dalen.
Tv-kameraet på bilen skulle transmittere
Challengers opsendelse fra Månen.
Dét gjorde Ed Fendell til den mest nervøse mand i NASA.
Kameraet på Apollo kunne ikke følge opstigningen.
Og kommandoerne kom for sent til at sende billeder af Apollo 1 6.
Sidste chance for tv-dækning af begivenheden
var at styre kamera-bevægelsen
flere sekunder før lift-off.
Ellers ville verden aldrig se
et perfekt tv-billede af Apollos afrejse fra Månen.
- Motoren klar til opstigning. - Motoren klar til opstigning.
- Jeg loader programmet. - Forstået.
99.
Fortsæt.
Tre, to, en.
Tænding.
Symbolsk for den næsten fejlfri mission
begav Apollo sig af sted fra Månen for sjette og sidste gang
i historien.
Udforskningen af en anden verden var vellykket og sikkert overstået,
takket være indsatsen fra dem på Jorden,
som var stedfortrædende deltagere,
da den fantastiske rejse nåede sin bittersøde afslutning.
Da vi var tilbage i kommando-modulet,
ønskede præsidenten os til lykke
med den sidste måne-opdagelsesrejse i dette århundrede.
Dét gjorde mig gal. Netop som vi var blevet gode til det.
Materiellet var afprøvet og forbedret.
Og dog har vi ikke været på Månen siden 1972.
Vi skulle have fortsat.
Den eneste grund til afbrydelsen var politik.
At sende mennesker til Månen er farligt
og kostbart og svært.
Men vi gjorde det, og det kostede mere end penge.
Jeg kan lave lister over
flere hundrede tusinde mennesker,
som ofrede sig for, at det kunne ske.
Og flere dusin mennesker ofrede deres liv.
Månen er, hvad Jorden engang var,
før de gamle kratere blev udslettet af vind og regn
og geologiske kræfter.
Månen er en tidsmaskine, som kan føre os tilbage
og fortælle os, hvordan her engang var.
Hvad Jorden er lavet af, og hvordan vi alle kom til at eksistere her.
Gid jeg havde boet deroppe på Månen i de sidste 25 år
og kunne gå rundt med min hammer og en sæk
og en termoflaske med kaffe.
Jeg er glad for at have levet, dengang vi tog til Månen.
Min generation var vidne til det
og så det direkte i tv.
Dét vi så i tv,
fra Månens ugæstfri og øde overflade,
var vores egen verden,
både smuk og problemfyldt.
Når man står på Månen og kigger op på Jorden,
så ser man, at verdens muligheder
er både indlysende og pragtfulde.
For menneskene på denne grønne og blå kugle
er der ingen vanskeligheder, de ikke kan overvinde,
ingen løsning, der overgår deres fatteevne,
ingen afstand, de ikke kan tilbagelægge.
At jeg stod i Taurus-Littrow-dalen er et bevis på dét.
Hvad vi har lært om Månen er ikke
nær så vigtigt som selve rejsen dertil.
Apollo 8...
var vidne til den første "jordopgang" i menneskets bevidsthed.
Apollo 1 7... Gene Cernan tager det fantastiske foto
af Jack Schmitt på Månen
med Jorden over skulderen.
Derfor tog vi til Månen - for at tage de fotos.
Vi tog ikke dertil for at erobre den
eller for at vinde over russerne.
Ja, vi ville finde ud af, hvad Månen var lavet af,
og finde svar på de spørgsmål,
som har plaget forskerne fra tidernes morgen.
Men frem for alt tog vi til Månen
for at se, om vi kunne klare rejsen.
Hvis vi kunne gøre dét,
hvis vi kunne rejse fra Jorden til Månen,
så er der håb for os alle.
For så kan vi udrette alt.
William Bradford...
talte i 1630 ved grundlæggelsen af Plymouth Bay-kolonien.
Han sagde, at al stor og hæderfuld dåd
ledsages af store vanskeligheder,
og at begge dele må imødekommes og overvindes med tilsvarende mod.
Hvis historien om fremskridtet lærer os noget,
så er det, at menneskets higen efter viden og fremskridt
ikke kan bremses.
Rumforskningen vil fortsætte...
Taurus-Littrow, Renhedens Hav
hvad enten vi deltager eller ej.
Men vi må deltage og være førende.
Verdens øjne er nu rettet imod rummet og imod Månen
Descartes-sletterne, Sydbjergene
og imod planeterne derude.
Vi fører an inden for videnskab og industri,
Appenniner-bjergene, Forfaldets sump
og vores håb om fred og tryghed,
vores forpligtelser over for os selv og andre...
Alt dette forudsætter vores indsats
Fra Mauro-højderne
for at løse disse mysterier til gavn for alle mennesker.
Der er endnu ingen strid, fordomme
og nationale konflikter i det ydre rum.
Stormenes Hav
Dets farer er en trussel imod os alle.
Dets erobring fortjener det bedste, hele menneskeheden kan yde.
Vi bestemmer os for at nå til Månen...
Stilhedens Hav
Vi bestemmer os for at nå til Månen i dette årti.
Ikke fordi det er nemt, men fordi det er svært.
Dén udfordring er vi villig til at tage imod,
og uvillige til at udsætte,
og vi er opsat på at vinde.